Se on lähellä.
Sen läsnäolo on lohduttanut ihmiskuntaa tuhansien vuosien ajan.
Se on ollut majakka yöllisille matkaajille,
ajanosoittaja maanviljelijöille
ja määränpään etsin merimiehille.
Joissain kulttuureissa se on ollut jopa jumala.
Se on ainoa taivaankappale, jolla ihmiskunta on vieraillut.
Nykyään NASA suunnittelee pysyvän asemapaikan rakentamista sinne.
Mutta miten se alunperin joutui sinne?
Kuinka Kuu syntyi?
Vastaus on hämmästyttävämpi kuin kukaan osasi odottaa.
The Universe S01E05 - The Moon
Suomennos: _MaZa90_ 17.11.2009
Viime laskun mukaan, aurinkokunnassamme on yli 150 kuuta.
Neptunuksella on 13 niistä.
Saturnuksella 48 kuuta.
Jupiterilla on hämmästyttävät 62 kuuta.
Maalla on vain yksi kuu.
Mutta se on erityinen.
Kuumme, Luna, joksi roomalaiset sitä nimittivät, on merkittävä kooltaan.
Se ei ole aurinkokunnan suurin kuu.
Useat ovat sitä suurempia.
Yksi Saturnuksen kuista, esimerkiksi Titan, on lähes kaksi kertaa suurempi.
Mutta Kuu on suurin suhteessa emoplaneettaansa.
Se on neljännes Maasta ja suuri verrattuna siihen.
Jos katsoisit teleskoopilla jonkin matkan päästä, -
näkisit Maan ja toisen suuren kappaleen.
Jos katsoisit Jupiteria, tai jotain muuta planeettaa, -
näkisit suuren planeetan ja pieniä kuita.
Kuumme on paljon suurempi ja ainoa kahdeksasta -
planeetasta, jolla on tämä tilanne.
Näiden kahden kappaleen suhteellinen koko on niin läheinen, -
että jotkut astronomit viittaavat Maa-Kuu järjestelmää kaksoisplaneettana.
Maan ja Kuun keskimääräinen etäisyys on 384 000 kilometriä.
Kolmen päivän lentomatka avaruudessa.
Kuun halkaisija on noin neljännes Maan halkaisijasta, -
3 474 kilometriä.
Yksi päivä Kuussa on 27,3 Maan päivää.
Tämä siksi, koska Kuun toinen puoli osoittaa aina Maahan.
Luna on naamalukittu Maahan.
Joten Kuun täytyy kiertää koko Maa pyörähtääkseen akselinsa ympäri.
Kuin lasten pelissä Ring around the Rosie.
Kasvot sisäänpäin suuntautuneena, käsi kädessä, he pyörivät ympäri ringissä.
Vaikka Kuu onkin Maan lähellä, -
vain lyhyt vierailu Kuussa riittäisi selventämään, -
kuinka erilainen maailma se on.
Ja erittäin vaarallinen paikka.
Siellä ei ole tietenkään ilmaa. Tarvitset avaruuspukua.
Kuulla ei ole ollenkaan ilmakehää.
Joten siellä ei ole mitään, joka kantaisi ääniaaltoja.
Jos yrittäisit keskustella kaverisi kanssa Kuussa, -
hän ei kuulisi sinua. Paitsi radion välityksellä.
Ilman ilmakehää ei ole ilmamolekyylejä, -
jotka hajottaisivat auringonvaloa.
Joten taivas on aina musta.
Eikä maisema auta paikan valaisemisessa.
Yksiväristä, ei paljoa värejä. Kivet ovat harmaan ja ruskean värisiä.
Ehkä lämpimämpi värinsävy Auringon suunnassa ja
kylmemmät sävyt toisessa suunnassa.
Mutta ei niin värikästä.
Äärimmäiset lämpötilat lisäävät myös matkan epämiellyttävyyttä.
Kuumien ja kylmien lämpötilojen vaihtelut ovat raakoja.
Keskipäivän 130°C, yön -150°C.
Jopa Kuun matala painovoima, vain kuudennes Maan painovoimasta,
voisi olla vaaraksi turistille.
Tosiasia, jonka Apollo-astronautit pitivät mielessään kuukävelyjen aikana.
He ymmärsivät, että avaruuspuvun paksun visiirin ulkopuolella vaani kuolema.
Jos yksi heistä kaatuisi ja visiiri rikkoutuisi. Hän altistuisi tyhjiölle.
Se olisi vakava tilanne.
Sillä aikaa, kun avaruuspuku suojaisi turisteja tyhjiöltä, -
hapen puutteelta, lämpötilahuipuilta ja tappavalta säteilyltä.
Vaara, jota vastaan avaruuspuku ei kovin hyvin -
suojaisi on korkeanopeuksinen mikrometeoroidi.
Ne hakkaavat Kuun pintaa usein.
Pienen pienet meteoriitit, jotka palavat Maan ilmakehässä tähdenlentoina.
Kuussa ei ole ilmakehää, joten ne törmäävät suoraan pinnalle.
Ne jauhavat Kuun pintaa, muodostaen pölypeiton hiekantapaista materiaalia, regoliittiä.
Tohtori Amanda Hendrix tutkii Kuuta NASAn Jet Propulsion Laboratoryssa.
Tämä tehdas on kuin regoliitin tuotantolaitos.
Regoliitti on maaperän kiveä.
Tässä hiekkamyllyssä se valmistuu paljon nopeammin.
Täällä sitä tehdään alle tunnissa, -
mutta Kuussa, se on neljän miljardin vuoden meteoriittipommituksen lopputulos.
Aivan kuin tämänkin hiekkamyllyn tuote, -
on Kuun regoliitti muodostunut erikokoisista palasista.
Aina isoista kivistä hienoon pölyyn.
Tämä erittäin hieno pöly on tuttua meille Apollo-lennon kuvista, -
joissa näkyi astronauttien kengänjäljet pölyssä.
Se on niin hienorakeista, että astronauteilla oli vaikeuksia sen kanssa.
Sen liimautuessa avaruuspukuihin ja tunkeutuessa varusteisiin, -
se voi aiheuttaa ongelmia.
Todella suuria meteoriitteja on myös osunut Kuuhun.
Nämä massiiviset törmäykset ovat -
vastuussa Kuun pinnan tummista alueista.
Kuvioista, joissa monet tarkkailijat näkevät ihmiskasvot.
Ne saavat aikaan illuusion ihmiskasvoista.
Meteoriitit räjäyttivät suuria altaita Kuun pintaan.
Jotkut niistä on 1 100 kilometriä halkaisijaltaan.
Tumma laava purkautui lopulta osumakohdista ja täytti altaat.
Nykyään kutsumme näitä tummia alueita meriksi, latinaksi maria.
Tämä vie takaisin 1600- luvulle, kun renesanssiajan tarkkailijat katsoivat Kuuta.
He arvelivat, että tummat alueet olivat meriä.
Renesanssiajan astronomit antoivat merille eriskummallisia nimiä.
Meret on nimetty tunnetilojen mukaan.
Siellä on Myrskyjen valtameri, Vaarojen meri ja Rauhallisuuden meri jne.
Nuoremmilla törmäysaltailla on ollut vähemmän aikaa kulua, -
joten niiden piirteet ovat vielä suhteellisen epätasaisia.
Erityisesti, Mare Orientale, Itäinen meri.
Se on noin 900 kilometriä halkaisijaltaan ja sen muodostanut isku oli niin valtava ja suora, -
että lopputulos näyttää napakympiltä maalitaululla.
Orientalen arpi näyttää lasiin ammutulta luodilta, -
jossa näet renkaita ja halkeamia.
Ihmiset ovat usein sanoneet, että jos se puoli osoittaisi Maata kohti -
meillä olisi erilainen Kuun mytologia, -
koska se näyttäisi suurelta silmältä, joka tuijottaisi meitä.
Kolme vuorirengasta ympäröi Mare Orientalea -
ja jotkut huiput nousevat yli 600 metrin korkeuteen.
Ne kaikki ovat suuren iskun ansiota.
Kun näemme Maassa vuorijonoja, suurin osa niistä on mannerlaattojen -
liikkeen aikaansaannosta. Ne työntyvät toisiinsa hitaasti -
lommahdellen ja muodostaen vuorijonoja, jotka kuluvat
vesieroosion vuoksi mahtaviin muotoihin.
Kuussa ei ole mannerlaattoja. Pinta on staattinen.
Silti Kuussa on vuoria. Syy tähän on, että iskuissa...
tapahtuu suuri räjähdys, joka kaivaa kuopan -
ja lennättää materiaalia ympärilleen, josta muodostuu vuoria, -
vuorikaaria, jotka ympäröivät törmäyskohtaa.
Mutta törmäyksen piirteet muodostaa ulkopuoliset voimat, -
eikä sisäiset voimat.
Toinen huomattava kraatteri, paljon pienempi kuin Mare Orientale, -
mutta yhtä vaikuttava on Tycho.
Se on nimetty merkittävän 1600- luvun tanskalaisen astronomin mukaan.
Tämä kraatteri sijaitsee
lounaisessa kvadrantissa Kuun valoisalla puolella.
Se on kirkkaalla alueella. Voit melkein nähdä sen paljain silmin.
Kun räjähdys tapahtui, kuten monella muullakin kraatterilla, -
se lennätti paljon kirkasta pölyä, joka oli silmiinpistävää.
Pölypylväät ulottuivat 1 500 kilometrin korkeudelle törmäyskohdasta.
Jäänteistä nousi kraatterin keskelle vuori.
Tämä johtui asteroidin rekyylistä.
Osa tiivistyneestä materiaalista törmäyskohdassa -
purkautuu ulospäin, kun kappale joko kimpoaa tai pirstoutuu.
Mutta kauan ennen kuin Kuun tuntomerkit -
huomattiin kehittyneiden teleskooppien ja avaruusmatkailun kautta.
Kuun käytöksen huolellinen tarkkailu oli vielä elintärkeää Maan asukkaille.
15 000 vuotta ihmiset arvostivat Kuuta valonlähteenä, -
suunnistus oppaana, -
maatalouden harjoittamisessa, -
sekä kätevänä kellona.
Ennen nykyaikaisia kelloja, ajan seuraaminen oli vaikeaa.
Varhaisilla ajanottajilla oli kaksi vaihtoehtoa:
joko tarkkailla Kuuta tai Aurinkoa.
Jos mietit päivämäärien kirjalla pitämistä.
Jos käyttäisit Aurinkokalenteria, kuten nykyään.
Vuodessa on 365 päivää ja se on monta päivää pitää kirjalla.
Ja se ei ole asia, jonka tavallinen henkilö tekisi hyvin.
Vertaamalla Kuukalenteriin, jokainen voi kertoa milloin täysikuu on
ja milloin uusikuu. Et näe Kuuta, jos on uusikuu.
Täysikuussa näet sen isona ja pyöreänä.
Kuun vaiheisiin kestää 28 tai 29 päivää, jotka on helppo laskea.
Joten suurin osa yhteiskunnista aloitti Kuukalenterilla.
Varhaiset Kuun tarkkailijat huomasivat, että tällä -
planetaarisella naapurilla on fysikaalinen vaikutus Maahan.
Kuu on vastuussa vuorovesi-ilmiöstä.
Jos kuvittelen, että tämä tennispallo on Kuu -
ja Maa on tämä jalkapallo.
Vuorovedet johtuvat Kuun painovoimasta.
On selvää, että Kuu tavallaan vetää Maan vesistöjä itseään kohti.
Se saa aikaan pienen pullistuman Kuuta kohti.
Myös Maan toiselle puolelle syntyy pullistuma, -
joten on oikeastaan kaksi nousuvettä joka päivä.
Toisen nousuveden aiheuttaa Maan keskihakuvoima.
Maa ja Kuu pyörivät molemmat ympäri, joka aiheuttaa
Maan toisen puoliskon veden liikkeen.
Äärimmäisen vuorovesieron löytää Kanadan Fundyn lahdesta.
Siellä vedenpinta nousuvedestä laskuveteen putoaa uskomattomat 16 metriä.
Joillekin eliöille vuorovesi luo hyödyllisiä elinalueita.
Toinen Kuun painovoiman aiheuttama ilmiö -
on vastuussa elämän selviytymisestä Maan päällä.
Kuu tasaa Maan ilmastoa. Kuun painovoima -
pitää Maan kallistuskulman jatkuvana.
Kallistuskulma ylläpitää vuodenaikojen vaihtelua, kun Maa kiertää Aurinkoa.
Jos Kuuta ei olisi, tai jos se olisi paljon pienempi, -
niin matemaattisesti voi kuvata, että pohjoisnavan kulma vaihtelisi rajusti -
välillä 0-90 astetta, kun se nyt on 23,5 astetta. Se vaihtelisi kaoottisesti.
Kuu on näytellyt tärkeää roolia Maan kallistuskulman -
vakiinnuttamisessa ja niin ollen myös ilmastossa.
Vuosituhannen aikana Kuun huomattava ja vakinainen läsnäolo yötaivaalla -
on saanut ihmiskunnan miettimään sen syntyä.
Kuinka se muodostui? Kuinka Kuu syntyi?
455 eaa kreikkalainen filosofi Anaksagoras
teorisoi, että Kuu oli kivi, joka irtosi Maasta.
Moni hänen aikalaisistaan oli vakuuttunut, että Kuu oli jumala tai suuri tulipallo.
Anaksagoraksen käsitys ei saanut kannatusta.
Hiljainen spekulaatio jatkui, mutta todisteita tuli vasta vuonna 1609.
Kun italialainen astronomi Galileo Galilei tähtäsi kaukoputkensa Kuuta kohti.
Hän huomasi katselleensa toisen maailman maisemaa.
Kun katsot Kuuta teleskoopilla, se näyttää erilaiselta kuin paljaalla silmällä.
Toisin kuin paljaalla silmällä, kaukoputkella voit nähdä varjoja ja kraattereita.
Kuu näyttää heti maailmalta, se hyppää silmille kolmiulotteisena.
Galileo teki yksityiskohtaisia piirustuksia Kuun pinnasta -
ja vakiinnutti, että se on kiinteä maailma. Eikä jumala tai tulipallo.
Mutta tämä mullistava astronomi ei koskaan julkisesti spekuloinut Kuun alkuperästä, -
koska hänen huomionsa siirtyi toisiin planeettoihin.
Vasta vuonna 1873 ilmaantui ensimmäinen tieteeseen perustuva teoria Kuun syntyperästä.
Sen kehitti lahjakas ranskalainen astronomi Édouard Roche.
Roche tuki kaksoisplaneettateoriaa, jonka mukaan Maa ja Kuu -
muodustuivat samaan aikaan samoista materiaaleista.
Rochen aikaan moni tiedemies alkoi uskomaan, -
että planeetat muodostuivat kuumasta tiivistyneestä kaasupilvestä.
Se vähitellen kutistui ja jäähtyi ja samalla jätti kaasurenkaita jälkeensä.
Renkaat lopulta yhdistyivät ja muodostivat planeetat.
Roche näki Maan ja Kuun aurinkokunnan pienoismallina.
Hänen ideansa oli, että Maa syntyi kaasupallosta, joka -
jäähtyi ja tiivistyi ja vuodatti kaasurenkaan, -
joka sitten tiivistyi ja muodosti Kuun.
Mutta teoriassa oli ongelmia.
Ensinnäkin Kuussa on paljon pienempi rautapitoisuus kuin Maassa.
Jos molemmat syntyivät samoista materiaaleista, -
niin rakenne pitäisi olla sama. Mutta niin ei ole.
Tämä ja muut epäjohdonmukaisuudet johtivat nopeasti -
astronomit etsimään toista selitystä Kuun olemassaololle.
1800- luvun loppupuolella alkoi ilmaantua kehittyneitä teorioita Kuun syntyperälle.
Vuonna 1873 ranskalainen tiedemies Édouard Roche -
esitti, että Kuu yksinkertaisesti muodostui Maan vierellä samasta kaasupilvestä.
Mutta tällä teorialla oli puute. Kuulla on paljon pienempi rautapitoisuus.
Se on paljon harvempi.
Tärkeä asia Kuussa ja sen rakenteessa on, -
että sillä ei ole niin suurta rautaydintä kuten Maalla.
Maalla on suuri keskusalue, josta puolet on rautaa, nikkelirautaa, -
joka valui Maan keskustaan, kun Maa syntyessään oli kuuma.
Kuu on vain yksinkertainen kivi.
Tiedemiehet alunperin päättelivät Kuun massan tarkkailemalla ja laskemalla.
Jos Kuu olisi muodostunut samasta aineesta kuin Maa, -
sillä olisi samankaltainen rautapitoisuus.
Édouard Rochen teoria ei selittänyt tätä.
Mutta toinen teoria seurasi pian kaksoisplaneettateorian jalanjäljissä.
Vuonna 1878, George Darwin julkisti fissioteoriansa Kuun alkuperästä.
Tämä ajatus herätti huomiota, koska Darwinilla oli kuuluisa isä.
Hän oli Charles Darwin, joka kirjoitti Origin of Speciesin.
Aikanaan George Darwin nousi isänsä varjosta -
ja tuli tunnetuksi yhtenä Englannin vuorovesiasiantuntijoista.
Läpi laajamittaisen Maa-Kuu järjestelmän tutkimisen hän oivalsi, -
että Kuu liikkuu vähitellen aina vain kauemmaksi Maasta.
Se todistettiin vasta 95 vuotta myöhemmin.
Kun astronautit laskeutuivat Kuulle, he sijoittivat pieniä peilejä sen pinnalle.
Kun osoitat Kuuta laserilla, laseri kimpoaa takaisin peileistä.
Sillä tavoin saa tarkan mitan Maan ja Kuun välillä.
Maa ja Kuu erkanee toisistaan 3,8 cm vuodessa.
Jos tekisit elokuvan äärimmäisellä aikavälillä, näkisit kuinka Kuu erkanee vähitellen.
Darwin pohti, mitä tapahtuisi jos tapahtumasarjan kääntäisi.
Kun matkaamme ajassa taaksepäin ja Kuu liikkuu lähemmäksi -
Kuun kierto ja Maan pyöriminen nopeutuvat.
Lopuksi Maa ja Kuu törmäävät ja sulautuvat yhteen.
Darwin teki päätelmän, että sulasta nopeasti pyörivästä Maasta -
täytyi irrota osa, joka sitten muodosti Kuun.
Hän alkoi välittömästi laskemaan Kuun rataa vastakkaiseen suuntaan.
Turhauttavaa oli, että kun hän pääsi pisteeseen, jossa Kuu on melkein Maassa -
hän ei voinut jatkaa. Matematiikka ei vain päästä lähemmäksi.
Pääset pisteeseen, jossa Kuu pyörii Maata ympäri kuudesti päivässä.
Joten se vain kiitää Maan ympäri.
Se on noin 8 000 kilometrin päässä Maasta.
Matematiikka ei sallinut Darwinia tuomaan näitä kahta kappaletta yhteen.
Fissioteoriasta väiteltiin vuosikymmenien ajan. Tiedemiehet päättivät lopulta, -
että Maan ja Kuun suhteellinen liike ei voinut johtua siitä.
Maan pyöriminen olisi ollut liian kovaa selittääkseen sen nykyisen nopeuden.
Kuun syntyperän selvittäminen jatkui -
ja pian uuden teorian kehitti yhdysvaltalainen.
Vuonna 1909, Thomas Jefferson Jackson See
oli Yhdysvaltojen laivaston kapteeni Mare Islandilla lähellä San Franciscoa.
Hänen virallinen työnsä oli pitää talviaikaa Yhdysvaltojen länsirannikolle.
Mutta hän oli myös lahjakas tiedemies.
Nuorena hän opiskeli astronomiksi.
Hän oli ensimmäisiä yhdysvaltalaisia, joka sai tohtorinarvon astronomiassa.
Hän sai Saksassa tohtorinarvonsa, joka oli siihen aikaan ennenkuulumatonta.
Yhdysvallat oli tieteessä takapajula vielä 1800- luvulla.
Seen palveluasemalla, Mare Islandilla, oli observatorio.
Ja kapteenin työ mahdollisti hänelle paljon aikaa teorisointiin.
Hänellä oli aikaa analysoida kaksoisplaneettateoriaa ja fissioteoriaa.
Eikä hän ollut vakuuttunut.
Vähitellen Thomas See kehitti kokonaan uuden teorian.
Se sai nimen sieppausteoria.
Perimmältään See teoretisoi, että Kuu muodostui eri osassa aurinkokuntaa, -
ja että se oli kuin planeetta, joka jossain vaiheessa joutui liian lähelle Maata.
Silloin Maan painovoima nappasi sen.
Hänen ajatuksensa oli, että ulkoavaruudessa oli jotain vastustavaa väliainetta.
See ei koskaan selittänyt riittävästi, mitä ainetta se oli. Ehkä pieniä ainehiukkasia.
Hän oli varma, että ainetta ei enää ollut.
Hänen ajatuksensa oli, että Maan napatessa Kuuta, -
Kuu tulisi kaukaa kovalla nopeudella.
Silloin se osuisi aineeseen ja vauhti hidastuisi, -
jolloin Maa vähitellen nappaisi Kuun radalleen.
Kuin benjihyppääjä hypätessään sillalta, -
hyppääjä joutuu edestakaiseen liikkeeseen, -
liike lopulta tasoittuu.
Thomas Seen sieppausteoria selittäisi Maan ja Kuun rakenne-eron.
Jos Kuu olisi muodostunut muualla, sen rakenne voisi olla erilainen.
Toisaalta käsitys, että Maan vetovoima voisi napata ja säilyttää niin suuren -
kappaleen, oli epätodennäköinen, kun hidastavaa väliainetta ei ollut.
Kaikissa kolmessa teoriassa oli suuria puutteita.
Kuun alkuperä pysyi arvoituksena.
20.7.1969 yhdysvaltalaiset astronautit astuivat Kuun pinnalle ensimmäistä kertaa.
Tämä on pieni askel ihmiselle, suuri harppaus ihmiskunnalle.
He laskeutuivat kuualuksellaan kovettuneelle laavatasangolle, Rauhallisuuden merelle.
Tehtävän pilottina toiminut Buzz Aldrin kuvaili maisemaa, joka oli upea.
Astronautit toivat Kuusta 21 kg kuukiveä ja pölyistä maaperää, regoliittiä.
Geologit Johnsonin avaruuskeskuksessa Houstonissa odottivat innokkaana tuliaista.
Näytteiden tuoma jännitys oli käsinkosketeltavaa. Se oli mahtavaa.
Kukaan ei tiennyt, mitä odottaa.
Huomasimme heti, että ne olivat basalttista kiveä, -
jollaista näemme Havaijilla.
Oikeastaan todella samankaltaista, kuin Havaijilla.
NASAn geologit olivat kiehtoutuneita löytäessään myös toisenkaltaista kiveä.
Breksiaa. Sitä muodostuu asteroidi-iskujen yhteydessä.
Jos kuvittelet, että Kuuhun iskeytyy suuri asteroidi, -
joka heittää ilmaan pirstaleita, jonka paikalle muodostuu kraatteri.
Pirstaleet sotkeutuvat ja laskeutuvat kraatterin ympärille -
jonka jälkeen ne sulloutuvat yhteen kraatterin luoman lämmön vuoksi -
ja muuttuvat kaoottisen näköiseksi kiveksi.
Kivessä on kaiken kokoisia ja näköisiä palasia, joita sattui -
olemaan muodostuneen kraatterin lähistöllä.
Emme olleet nähneet sellaista Maassa.
Kuukivet alkoivat pian kertomaan kiehtovaa tarinaa.
Ensinnäkin kivi- ja maaperänäytteet sisälsivät hiukkasia, -
jotka osoittivat Kuun olleen syvän laavameren täyttämä muodostumisensa jälkeen.
Tämä käsitys vahvistettiin, kun huomattiin että kivistä puuttui merkittävästi -
helposti haihtuvia elementtejä.
Haihtuvat elementit höyrystyvät helposti ja ne katoavat kun kiveä kuumennetaan.
Niitä ovat esimerkiksi vesi ja kalium.
Jos vertaat Maan ja Kuun kiviä, huomaat että Kuun kivet ovat todella kuivia.
Ne ovat kuin menettäneet haihtuvat elementtinsä.
Kuunnäytteet paljastivat myös ainakin yhden hämmästyttävän samankaltaisuuden -
Kuun pinnan ja Maan kivien ja maaperän välillä.
Alkuaineiden isotoopit, kuten hapen erityisesti, on niiden eri muotoja.
Kuulla oli täysin samat isotooppien suhteet kuin Maalla.
Mutta kaikkialla muualla aurinkokunnassa kivet, -
kuten meteoriitit, jotka putoavat avaruudesta, -
kaikilla on eri happi-isotooppisuhteet.
Joka kertoo, että Kuun ja Maan materiaalit ovat todella läheisiä.
Kuunnäytteet ovat toimittaneet kovaa todistusaineistoa -
sen geologisesta rakenteesta.
Astronomit, jotka yrittävät ymmärtää Kuun syntyperää -
jäivät vielä ilman ratkaisua.
William Hartmannille, Planetary Science Institutessa Tucsonissa, Arizonassa,
tieto Kuun kivistä tuki hänen kehittelemiään ajatuksia.
Nykyään Hartmann on arvostettu astronomi ja avaruuskuvien maalaaja.
Hän valmistui 1960-luvun alussa Arizonan yliopistosta -
ja otti osaa projektiin, jossa kartoitettiin Kuun kraattereita.
He kartoittivat suurimmista meristä aina pienimpiin kuoppiin.
Tajusimme kartoituksen ansiosta, että meret ovat iskujen aikaansaamia.
Suuret asteroidit osuivat Kuuhun ja saivat aikaan suuria räjähdyksiä, -
jotkut jopa 1 000 kilometriä halkaisijaltaan.
Kuinka suuri kappale sen teki? 160 kilometriä halkaisijaltaan.
Joten sisäisessä aurinkokunnassa oli suuria kappaleita, kun Maa -
muodostui, jotka törmäilivät planeettoihin.
Hartmannille käsitys, että 160 kilometriä leveitä asteroideja iskeytyi -
planeettoihin, herätti kysymyksiä.
Olisiko planeetan kokoisia kappaleita voinut törmätä?
Ja olisiko sillä voinut olla jotain tekemistä Kuun synnyn kanssa?
Vuonna 1972, Hartmann ja tucsonilainen astronomi Don Davis
kehittivät tietokoneohjelman, joka auttoi tutkimaan näitä kysymyksiä.
Ohjelma teki karkean yrityksen simuloida kasvuprosessia varhaisessa aurinkokunnassa.
Astronomit halusivat nähdä, josko toisia planeettoja muodostui Maan lähelle -
ja että olisiko ne voineet törmätä.
Ajatus oli, että oliko Maan lähelle muodostunut toinen planeetta, -
joka lopulta olisi iskeytynyt Maahan ja lennättänyt materiaalia, -
josta Kuu olisi voinut syntyä.
Simulaatio näytti, että toinen planeetta olisi voinut muodostua Maan kasvuvyöhykkeellä.
Noin Marsin kokoinen.
Se ei voinut olla Kuu, koska se oli syntynyt samasta materiaalista kuin Maa, -
ja sen vuoksi sillä olisi samanlainen rautaydin ja tiheys kuin Maalla.
Kuulla sitä ei ole.
Se riitti todisteeksi Hartmannille ja hän kehitti uuden olettamuksen.
Sen nimeksi tuli törmäysteoria.
Vuonna 1974, uusi olettamus Kuun synnylle, näki päivänvalon.
Sen kannattajat nimittivät sitä törmäysteoriaksi.
Perusajatus menee niin, että noin 4,5 miljardia vuotta sitten, -
Maa törmäsi noin Marsin kokoisen kappaleen kanssa.
Se oli todella suuri törmäys ja se sai Maan pyörimään.
Uskomme, että se antoi meille 24-tuntisen päivän.
Törmäys oli niin suuri, että se heitti materiaalia Maata kiertävälle radalle.
Uskomme, että siitä materiaalista yhdistyi Kuu myöhemmin.
Tohtori Robin Canup ja muut Southwest Research Institutessa Boulderissa
ovat rakentaneet tietokoneella mallin törmäysteorian yksityiskohtien tutkimiseen.
Törmäävä protoplaneetta jakaa Maan moneen osaan -
ja me seuraamme törmäyksen kehittymistä.
Simulaatio jäljittelee törmäystä lintuperspektiivistä.
Maa oli luultavasti osin sula, jo ennen törmäystä.
Alun perin törmäävä kappale tuli tästä suunnasta ja osui Maahan vinosti.
Törmäävä kappale venyttää Maan materian pitkäksi haaraksi.
Tiedemiehet uskovat, että törmäys sai Maan uloimmat kerrokset sulamaan.
Törmäys saa Maan pyörimään ja sen muodon vääristymään.
Muutaman tunnin päästä näemme kuinka kappaleen materia on -
yhdistynyt painovoiman ansiosta kahdeksi suureksi kasaumaksi.
Sisempi kasauma koostuu oikeastaan törmäävän kappaleen ytimestä.
Kun se uudestaan törmää Maan kanssa, -
joka tapahtuu juuri nyt, -
suurin osa raudasta, joka sen mukana tuli, kerääntyy Maahan.
Sillä aikaa ulompi kasauma liikkuu Maan läheltä ohi ja -
kuoriutuu Maan painovoiman vuoksi, pitkäksi haaraksi materiaalia, -
joka sitten hajoaa ja muodostaa kiekon.
Materiaalin uskotaan yhdistyneen Kuuksi alle vuodessa törmäyksestä.
Törmäyksestä ei ole merkkejä nykypäivän Maassa, -
koska siihen aikaan Maalla oli vain 90% nykyisesti koostaan.
Viimeiset 10% kerääntyi myöhemmin pienemmistä iskuista.
Myös Maan omalla painovoimalla oli uudelleen muotoileva vaikutus.
Päivän sisällä törmäyksestä, Maa oli uudelleenottanut pallomaisen muodon.
Mikä tahansa painauma syntyikään, se olisi tasoittunut.
Törmäysteorian kehittäjä Bill Hartmann, -
esitti olettamuksensa tieteelliselle konferenssille vuonna 1974.
Mutta se ei saanut suurta huomiota vuosikymmeneen.
Kuuhun kohdistuva mielenkiinto lopahti, kun Apollo-lennot loppuivat.
Viimein Kuukonferenssissa Havaijilla vuonna 1984, -
12 vuotta viimeisen kuulennon jälkeen, -
maailman parhaat astronomit pääsivät yhteisymmärrykseen.
Törmäysteoria on tähän mennessä kaikista Kuun syntyteorioista parhain.
Uskon, että on vielä ihmisiä, jotka sanovat ettei sitä ole vielä todistettu.
Mutta minä kutsuisin sitä oletusteoriaksi.
Jos katsot, mitä tahansa tiedekirjaa, se on teoria, joka on hyväksytty.
On joitain pieniä epäjohdonmukaisuuksia, joita ei ole selitetty vielä, mutta se toimii.
Vaikka Kuun synnylle on hyväksytty teoria.
Tiedemiehet eivät ole lopettaneet lähimmän naapurimme tutkimista.
Itse asiassa, puhetta pysyvästä asemapaikasta Kuussa -
on kantautunut lähiaikoina Valkoisesta talosta NASAn päämajaan.
Sellainen tukikohta voisi tarjota paikan astronauttien kouluttamiselle -
pitkäaikaiseen elämään avaruudessa.
Sekä se voisi tarjota tehokkaamman laukaisualustan Mars-lennoille.
Mutta niin korkeat teknilliset tavoitteet ovat kaukana tavallisen ihmisen mielestä, -
joka silloin tällöin tähyilee hohtavaa ja lumoavaa kiekkoa yötaivaalla.
Meille puhe laavameristä, -
regoliitistä muodostuneista mikrometeorodeista -
sekä jättimäisistä törmäyksistä, -
ei koskaan vähennä salaperäisen naapurimme lumoa ja romantiikkaa.
Kuu.